Promlčená vražda

Dosavadní výsledky pátrání po událostech spojených s vraždou Josefa Krepla v Olešnici v dubnu 1945.                                                                                                             (14. 4. 09)

Josef Krepl byl hajným v revíru Roberta Vorbacha z Olešnice. Vorbach byl sudetský Němec po otci, měl ale českou matku a mluvil plynně česky. Nějak si vymohl zproštění Krepla z pracovní povinnosti pro říši. Někteří říkají že to byla vlastně jeho žena, Olga, která to zařídila. Nebyl nikdy důvodně podezříván z toho, že by se kdy snažil ublížit Čechům. Vystudoval lesnickou školu a s Olgou se seznámil, když dostal práci v okolí. Jeho sestra, která mu přijela na svatbu, se tam seznámila s bratrem Olgy a byla druhá svatba. Vorbach byl vášnivým myslivcem a měl pronajatý velký revír poblíž Olešnice. Skrze svoji ženu, rozenou Oderskou, se stal majitelem Oderské cihelny. Válka se mu ale nevyhnula a byl povolán do německé armády. Sloužil jako kuchař. V době, kdy se tyto události odehrály, byl prý na frontě v Itálii. Někteří o něm říkali, že byl německým funkcionářem (leiter) v místě, není na to ale žádná evidence a je docela dobře možné, že to byl mýtus vytvořený později pro ospravedlnění vraždy. Rovněž je to popíráno jeho rodinou. To spíš Olga byla známá svými osobními styky s německými důstojníky, což mohlo mít vliv na vyjmutí Josefa Krepla z pracovní povinnosti za války.
      Vorbachova žena Olga měla v místě určitou pověst. V nepřítomnosti manžela pěstovala aféru s jeho hajným, kterému bylo málo přes dvacet a měl příjemnou, veselou povahu. Hrál na mandolínu a dobře zpíval. Rád zpívával tehdy oblíbenou písničku „Červená sukýnka". Říkalo se, že Olga byla do něj byla zblázněna. To jí ale nebránilo mít také jiné aféry, na příklad s učitelem z Louky. Měla psa Reka, vycvičeného na rozkaz jít pro Josefa, který bydlel na samotě poblíž, když jej paní potřebovala. Olga byla Češka. Před válkou chodila do Sokola a měla české přátele.
      Dalším významným hráčem v celé tragedii byl, jak se jeví, loucký učitel. Ten měl také rád myslivost a měl pronajatý svůj vlastní malý revír v obci, kde učil. S Vorbachem se seznámil, možná již před válkou, právě přes myslivost. Dobře si rozuměli a Vorbach jej pověřil dohledem na svůj revír v době, kdy byl sám na frontě. Byl tudíž ve stálém styku s Josefem Kreplem, který mu byl podřízen ve věci správy revíru. Tyto jeho styky s Vorbachem mu ale daly pověst někoho, kdo se stýkal s Němci. Sám jsem hovořil s člověkem, v uranovém táboře Bytíz v roce 1955, který se za války v Louce nějaký čas skrýval. Bylo mu tehdy řečeno dávat si pozor, nebýt viděn místním učitelem, kterému se pro tyto jeho styky nedalo věřit.
      Tyto jeho vztahy k Němci Vorbachovi samy o sobě nejspíš neškodné, vytvářely ale do budoucna velmi nebezpečné zdání kolaborace. To by se po válce mohlo stát osudné a loucký učitel si toho byl, jak se zdá, akutně vědom. Jeho jednání v posledním období války ukazuje známky člověka, který se na poslední chvíli snaží vytvořit si alibi. To také mohlo být důvodem proč navázal styky s místními partyzány. V tom by nebyl sám. Takový byl trend mezi lidmi, kteří se nějak namočili a potřebovali si tedy najít ochranu.  
      V této věci je třeba vysvětlit realitu partyzánského hnutí u nás. Na rozdíl od odboje, který byl místního původu, byl činný od prvních dní okupace, nebyl komunistický a vyústil v Pražské povstání, partyzánská aktivita přišla ze Sovětského svazu a sloužila jeho imperiálním zájmům. Byl to v podstatě počátek přivtělení naší země do Stalinovy říše, jak mu to přihrál Roosevelt na konferenci v Jaltě. Roosevelt, jak musí být připomenuto, tak jako náš vlastní president Beneš, patřil k té části západní inteligence, která obdivovala Sovětský svaz. Když zemřel, jeho vdova Eleanor tam byla častým a váženým hostem a vždy dělala prosovětskou propagandu. Takovým lidem se tehdy ironicky říkalo "souputníci". Pokud se našich partyzánů týká, tato realita z nich činí de fakto lokaje sovětského imperialismu, u členů strany vědomě.
      V roli předvoje sovětského expansionismu nerozlučně figuruje také naše komunistická strana. Ta prokazatelně přijímala rozkazy z Moskvy a bylo jí nařízeno zapojit se do partyzánského hnutí pod ruským velením . Připravovala se na převzetí moci v zemi, jako vazal Sovětů a z toho důvodu si rozšiřovala svoji členskou základnu. Ta byla do té doby poměrně úzká, dle Leninského principu malé, elitní revoluční strany (Gottwaldovo křídlo, tzv. „Karlínští hoši“). Její budoucí vliv jako agenta Sovětů byl ale zřejmý již tehdy a mohla nabídnout ochranu. Toho využili mnozí, a také jak se zdá, již zmíněný loucký učitel, který byl před válkou členem Sociálně demokratické strany. Proto ten náhlý příliv lidí k partyzánům, jak se později říkalo „za pět minut dvanáct." S tím se jako obvykle svezlo mnoho pochybných charakterů, jak jejich činy před a po konci války ukazují (vykrádané obchody a „sádloví partyzáni" na Olešnicku. Byly i horší věci). Samozřejmě byly také jiné důvody pro přidání se k partyzánům. Někdy vlastenectví. Často ale prospěchářství. Byla to síla budoucnosti, která slibovala výhody výměnou za poslušnost a trochu rizika. Na druhé straně, mnozí skuteční bojovníci po válce odbojářské dekrety nedostali – nevyhovovali komunistům. Na partyzány ale dopláceli především místní obyvatelé, které partyzáni využívali, a pak nechali na pospas. Celkově se dá říci, že partyzáni za války připravili o život (nebo zabili) víc Čechů než německých vojáků. Nejvíc na to doplatil samozřejmě národ, jak zbytečnou ztrátou mnoha dobrých lidí, tak výměnou nacistického područí za sovětské, evidentně ještě horší. Řeči o „osvobození“ jsou poválečná levicová propaganda. Naše národní nezávislost, ztracená po nacistické okupaci v březnu 1939, byla znovuzískána až v roce 1989, pádem Sovětského bloku. Historie nezná případu, že by Rudá armáda někomu kdy přinesla svobodu.
      Naše komunistická strana zdaleka nebyla sama v rozšiřování své členské základny přijímáním kolaborantů a skutečných fašistů. Toto se dělo ve všech Evropských zemích. Italská strana byla přistižena při vydávání instrukcí místním organizacím „vyhledávat a snažit se získat bývalé fašisty, protože ti mají celkově stejný světový názor s naším a dají se tudíž snadno zapojit….” Podobně v Maďarsku, Francii, Rumunsku a jinde. Jako opačný příklad je známé Hitlerovo „Mohu udělat dobrého nacistu z každého komunisty.”
      Dalším faktem důležitým pro vývoj vedoucí k vraždě bylo to, že Vorbachovi dostávali udavačské dopisy. Vorbach byl Němec, navzdory svému smíšenému původu. Navíc jako majitel cihelny měl v obci prominentní pozici. O dopisech se zmiňuje také bratranec Josefa Krepla, František. Ten byl o několik let mladší než Josef a žil se svojí sestrou, oba sirotci, u nich na samotě. S Josefem byli kamarádi. Bylo mu tehdy osmnáct. Na dotaz proč byl Josef zavražděn, odpověděl pisateli: „To byly ty dopisy.“ Olga Vorbachová je údajně pálila, jinak by byly Němci zatčeny desítky lidí. Předtím se je ale asi debatovala se svým důvěrníkem Josefem. Ten v důsledku toho tedy byl, nebo se o něm někteří domnívali že byl, informován o jejich obsahu. Lidé, kteří měli strach že by jejich udávání mohlo vyjít najevo, měli tedy důvody k obavám, skutečné nebo domnělé. Josef by se mohl jednou stát nebezpečným svědkem. 
      
      Byli tedy lidé, kteří měli důvody přát si, aby byl Josef Krepl umlčen. Přímé důkazy jsou po tak mnoha letech nedostupné, ale přece jen vyšlo najevo dost na to dát dohromady pravděpodobný sled událostí. Podle Kroniky městečka Olešnice, „...přišli dne 24. dubna o 23 hodině partyzáni oddílu Tyrš do samoty Kreplovy při cestě k Veselce. Vyvolali si ven Josefa Krepla a po krátké rozmluvě jej zastřelili. Prý se to stalo na rozkaz velitele oddílu mjr. Labuňského. Dle jedné verze nechtěl Krepl vyzradit kde se ukrývala Olga Vorbachová, dle jiné prý musel Josef Krepl zemřít, aby nemohl po válce svědčit proti různým partyzánům o jejich stycích s Robertem Vorbachem na počátku války. Pochován byl dne 26.dubna na katolickém hřbitově u sv. Mikuláše. Byl stár 24 roků.” (str.6) Tolik kronika.
      Příjemný, veselý mladík nebude tedy již nikdy zpívat Červenou sukýnku. A nebude mluvit.
      Jsou ale skutečnosti o kterých se kronika nezmiňuje. Podle členů rodiny jej partyzáni odvedli o kousek dál, k malému mostku, tvořenému plochým kamenem. Řekli mu, aby se pod ten kámen podíval a v tom okamžiku jej partyzán Štefan Kaňka střelil pistolí zezadu do hlavy. Partyzány k samotě prý dovedli loucký učitel a Juránek. Ti ale zůstali opodál ve stínu a jenom vše pozorovali. Toho si rodina nebyla, jak se zdá, tehdy plně vědoma. Když ale později darovali Josefovu mandolínu jeho příteli Juránkovi, zjistili, že lidé se tomu smáli. Vždyť ten právě byl jedním z těch kdo ty partyzány k vám přivedli, bylo jim řečeno. Lidé vědí. Hned ráno druhého dne po vraždě starší bratr zavražděného přijel na kole do Louky na školu a dožadoval se hovořit s učitelem. Ten ale odmítl se s ním vidět a jeho žena jej dovnitř nepustila. Podle jeho syna byl prý učitel obvázán po zranění, které měl utrpět při přestřelce před Hospodářskou školou v Olešnici. To se stalo dne 21.dubna v 11 hodin v noci. Zranění, pokud jaké, bylo ale nepatrné, pouze kousek nečistoty v oku, odražený kulkou ze zdi vedle jeho hlavy. To se mělo stát, když partyzáni zabavující v Olešnici motocykly, proti rozkazu napadli tři německé důstojníky se dvěma manželkami, kteří se vraceli z večeře v hostinci. Tato akce je popsána v kronice na str. 8. Ošetřit jej údajně měl Dr. Habanec. Podle vyprávění synova, pocházejícího od jeho otce, partyzáni chtěli Kreplovi odebrat pušku (brokovnici), ten se s nimi o ni tahal, vyšla rána a Josef Krepl byl střelen do břicha a zemřel. To je ale zřejmý výmysl. Jsou svědkové, kteří viděli jeho lebku při exhumaci, s děrou po kulce. Učitel se snažil zakrýt pravdu i před svojí rodinou. Tato okolnost spolu se skutečností, že učitel pouhých několik hodin po vraždě se nechá před starším Kreplem zapírat, se jej usvědčují.
      Kreplův mladší bratranec František říká, že když s Kaňkou po válce pracoval, ten mu řekl, že kdyby prý věděl, o co tam tehdy šlo, tak by Josefa nezabíjel. Na můj dotaz, oč tam tedy mělo jít, odpověď byla: „To byl ten učitel Jeník.“ (Kaňka měl pověst vraha psychopata. Říká se a on sám se tím chlubíval, že ubíjel lidi sekerou).
      Při pohřbu Josefa Krepla jeden z Olešnických partyzánů údajně rozhlásil, že kdo z občanů by se pohřbu zúčastnil, ten bude zastřelen jako kolaborant. Na pohřbu byli tedy pouze členové rodiny.
      Na louckého učitele podal starší bratr Josefa Krepla po válce žalobu. Soud prý jej ale za nejasných okolností krátce po Únorovém puči osvobodil nebo bylo řízení zastaveno (v Zemském archivu v Brně na Žerotínově náměstí se podařilo zjistit číslo spisu, LSL 522/46, Veřejný žalobce u MLS Opava. Prozatím nenalezený.) Vražda Josefa Krepla nebyla po válce nikdy řádně vyšetřována. Komunisté na tom zřejmě neměli zájem. Ta žaloba ale prý byla důvodem, proč loucký učitel nedostal dekret partyzána, pouze pomocníka partyzánů. Spíše se ale dá předpokládat, že učitel, který byl pozdní příchozí, nebyl členem dost dlouho a jeho činnost byla příliš okrajová na to, aby byl za partyzána uznán. Loucký učitel s rodinou odjeli po válce do pohraničí, do Krnova, kde všichni byli činní v komunistické straně (jediní v naší rodině). Podle pověsti tam měl být zpočátku tajemníkem strany. Tato jeho činnost ale z nezjištěných důvodů skončila a dostal místo ředitele školy. Někdy před rokem 1989 spáchal sebevraždu, měl prý rakovinu. Podřezal si žíly ve vaně. Sebevraždu údajně spáchal také Štefan Kaňka, zastřelil se.

      O dalších osudech Vorbacha a jeho ženy se podařilo zjistit následující: Robert Vorbach byl zajat Američany v Itálii a neví se, kdy byl propuštěn. Jeho žena Olga byla po válce uvězněna spolu s jinými v budově Hospodářské školy v Olešnici. Jedna verse říká, že tam s nimi bylo brutálně zacházeno. Olga se ale ohradila a svým věznitelům prohlásila, že jestli se s ní něco stane, že má ty dopisy bezpečně ukryté a má to zařízeno tak, aby vše vyšlo najevo. Toho se její věznitelé zalekli a chtěli se jí tedy v tichosti zbavit. Objevilo se auto s lidmi v uniformách sovětských důstojníků, vyzvedli Olgu a odvezli ji. V Brně ji na ulici vystrčili z auta, špinavou a zuboženou. Podařilo se jí dojít k jejím známým, kteří se jmenovali Ludvíkovi. S paní Ludvíkovou chodila Olga před válkou do Sokola. Ti ji ošetřili a dali vědět do Rakouska. Odtud si její manžel nebo někdo jím pověřený pro ni přijel a odvezl ji.
       Druhá verze od Olgy samé její rodině, která ji v Rakousku navštěvovala, je že z Olešnice byla převezena do pracovního tábora v Mladkově u Boskovic. Brali je na práce na poli, a tak jednou vzala hrábě na rameno, a prostě odešla po silnici k Brnu. Došla do Králova pole, zahodila hrábě a nastoupila do tramvaje. V Brně snad na ni čekal manžel a odvezl ji do Rakouska. Bylo to prý tak domluveno. Obě verze mají slabiny, ta Olžina se ale zdá být mnohem pravděpodobnější.
       Vorbachovi žili po válce poblíž Vídně. Nedařilo se jim valně, Vorbach se živil malými opravami a malováním obrazů. Olga posílala z Rakouska rodině šilinky. Dožila se kolem devadesáti let.

       Pátrání po detailech žaloby, kterou starší bratr zavražděného podal proti louckému učiteli pro jeho účast na vraždě, narazilo na nepředvídanou překážku. Spisy nebyly k nalezení. Soud se prý měl konat v Brně. V Zemském archivu v Brně na Žerotínově náměstí se podařilo zjistit číslo spisu – LSL 522/46 MLS Opava. Bylo řečeno, že řízení se konalo v Opavě, kam byl soud přeložen, protože obžalovaný v té době žil v Krnově, který spadal pod Opavu. Na písemnou žádost do zemského archivu Opava, došla záporná odpověď. Nenašli ani spis, ani jméno Jeník (v Zemském archivu v Brně nad tím kroutili hlavami. Jejich záznamy jasně ukazují že spisy byly do Opavy odeslány). Z Opavy došel odkaz na okresní archiv v Krnově, jehož spisy jsou uloženy ve státním okresním archivu Bruntál se sídlem v Krnově. Odtud došla odpověď že spis LSL 522/46 se tam nenachází. Nalezli ale záznam o spisu trestní komise nalézací při ONV v Krnově, „v záležitosti obvinění Bohumila Jeníka….z obvinění proti národní cti.“ Podle protokolů mělo toto obvinění spočívat ve stycích s „nějakými Vorbachovými.“ O vraždě ani zmínka. Spis má zahrnovat období od ledna 1947 do května 1948. Originály protokolů byly prý odeslány tehdejšímu ONV v Boskovicích, který trestní řízení vedl. O výsledku řízení není v záznamech zmínky. Sídlo Boskovického archivu bylo ale se změnou okresu přemístěno do Blanska. Tam nic nenašli, ani dotaz do Boskovic nepřinesl výsledek. Tyto poněkud neobvyklé přesuny, změny a konečné zmizení spisů jsou podivné, dokonce i podezřelé. Ukazuje to na úmyslné vnější zásahy. A na konečné odstranění evidence za účelem zakrytí stop. Byla zde pouze jedna osoba, která na tom mohla mít zájem. V přítomné době se nezdá, že spisy budou ještě kdy nalezeny.         

      Na závěr, vražda Josefa Krepla svým způsobem demonstruje dobu, ve které se udála. Kronika píše, že se to stalo na rozkaz mjr. Labuňského. Možná, je ale nutno mít na paměti, že ten věděl pouze to, co mu jiní řekli. A při obvinění, jakkoliv vymyšleném, se od Specnaz důstojníka dalo očekávat pouze typicky sovětské rozhodnutí: „Rastreljat“. Je ale stejně dobře možné, že to byla nezávislá akce těch, kdo se potřebovali zbavit možného svědka. Krepl, jak jsem jej znal, nebyl zrádce, pouze příliš mnoho věděl. To se mu stalo osudným. A v pseudo-demokracii poválečných let se o takových věcech hovořit nesmělo, když se jednalo o partyzány nebo komunisty. Kostky již byly vrženy a otázkou byly pouze čas a forma budoucího vývoje.

     Toto bylo sepsáno proto, aby věci, které se tehdy udály, nezmizely v hlubině zapomnění. Doba komunistického temna zanechala u mnoha lidí pocit nenapravené křivdy a i pouhé zveřejnění dosažitelných informací jim může pomoci se s tím vyrovnat. Přestanou se snad cítit všemi opuštěni a odstrčeni, což je jedna z nejhorších věcí, které se mohou člověku přihodit. Jednou z vlastností pravdy naštěstí je, že se vždy nějak dostane na povrch. A pravda o partyzánském hnutí a o tom, jakými metodami se komunisté u nás dostali k moci, pomůže k pochopení této ošklivé kapitoly našich dějin. A snad také alespoň trochu ztíží opakování takových věcí v budoucnu. Je tu ale ještě jeden, osobní důvod proč jsem se rozhodl toto sepsat. Josef byl mým přítelem a měl jsem jej rád. Role mého strýce – louckého učitele – v jeho zavraždění, leží na mém svědomí. Řečením pravdy, jak jsem ji poznal, se také pokouším zdůraznit rozdíl mezi jím samým a naší rodinou všeobecně. Je to díky jemu, že naše jméno má na Olešnicku špatný zvuk u pamětníků. 

      Autor by byl vděčen za jakoukoliv doplňující informaci o této události a o tom, co se tehdy událo všeobecně.

Břetislav Jeník. 
638 00, Brno-Lesná, Slavíčkova 6,
tel.:   602 871 376
E-mail:  <bretjenik@yahoo.com.au>